Introdueix el codi de la teva targeta de mutualista:
Soc client de la mútua
Introdueix el codi de la teva targeta de mutualista:
Quadre mèdic
Quadre mèdic
Introdueix el teu codi postal per seleccionar el millor quadre mèdic disponible. Si vols consultar el quadre d'una assegurança concreta, contacta amb nosaltres.
Introdueix el teu codi postal per seleccionar el millor quadre mèdic disponible. Si vols consultar el quadre d'una assegurança concreta, contacta amb nosaltres.
L’al·lèrgia al sol, també coneguda com a erupció polimorfa lumínica, és una reacció del sistema immunitari a la llum solar. Tant les causes com la simptomatologia són variables d’una persona a una altra. En aquest article, coneixerem quina és, com tractar-la en adults i menors, i altres aspectes a tenir en compte.
Símptomes de l’al·lèrgia al sol
Els símptomes de l’al·lèrgia al sol varien en intensitat segons la persona i el nivell d’exposició que hagi tingut. Després d’aquesta, solen aparèixer entre uns minuts i diverses hores després. Quant a la durada, en els casos greus es pot estendre a diversos dies. Els símptomes més habituals són els següents:
– Erupcions cutànies. Són la manifestació més freqüent i es presenta com una erupció vermellosa, que sol anar acompanyada de picor. Apareixen en aquelles zones del cos que han estat exposades al sol. Per exemple, braços, coll, cara i mans.
– Pàpules. Es tracta de petits embalums o granets amb líquid al seu interior. Solen aparèixer algunes hores després de l’exposició solar.
– Enrogiment. La pell pot posar-se vermella i inflamar-se, com en les cremades solars. La diferència està en el fet que en l’al·lèrgia al sol, l’enrogiment va més enllà de les zones que han estat exposades.
– Sensació d’ardor o picor. Apareix en les zones de la pell afectades i pot ser molt molesta.
– Descamació. En alguns casos, quan l’erupció comença a remetre, la pell pot pelar-se.
Com prevenir l’al·lèrgia al sol?
La prevenció de l’al·lèrgia al sol vindrà determinada per les causes, que poden ser hereditàries, per la presa de certs medicaments o fins i tot per raons desconegudes. En qualsevol cas, es pot reduir el risc que aparegui amb les següents mesures:
– Utilitzar protector solar. Es recomana per a tota la població, però és particularment important si hi ha problemes d’al·lèrgies. Ha de ser d’ampli espectre amb un factor de protecció de 30 com a mínim. Cal repetir l’aplicació cada dues hores o més sovint si es sua o es neda.
– Roba protectora. Vestir peces que cobreixin la major part del cos, com camises de màniga llarga, pantalons i barrets d’ala ampla. També hi ha teixits especials amb protecció ultraviolada (UPF).
– Evitar l’exposició directa al sol. Si hi ha al·lèrgia al sol o es creu que pot haver-hi, l’ideal és evitar completament l’exposició. O almenys, limitar el temps a l’aire lliure en les hores més fortes.
– Buscar ombra. Si no n’hi ha, es recomana utilitzar paraigua o ombrel·les.
– Evitar medicaments i cosmètics que augmenten la sensibilitat al sol.
Tractament de l’al·lèrgia al sol
Si es desenvolupa una al·lèrgia al sol, el tractament se centrarà en alleujar els símptomes i reduir la inflamació. Els mètodes més utilitzats són:
– Cremes corticoides. Els corticoesteroides redueixen la inflamació i l’enrogiment. Algunes estan disponibles sense recepta, però es recomana consultar amb un metge en casos severs.
– Antihistamínics. En tractar-se d’una al·lèrgia, els antihistamínics orals poden ser eficaços per alleujar la picor i la incomoditat.
– Hidratació de la pell.Mantenir-se hidratat redueix la sequedat i posterior descamació que sol acompanyar l’al·lèrgia al sol.
– Compreses fredes. Si s’apliquen sobre la pell afectada, pot oferir alleujament temporal de l’ardor i la picor.
– Fototeràpia. En casos crònics o recurrents, alguns dermatòlegs recomanen la fototeràpia. És un tractament que exposa la pell a quantitats controlades de llum ultraviolada per reduir la sensibilitat al sol.
Al·lèrgia al sol en bebès, què fer?
La pell dels bebès és molt sensible i vulnerable a les reaccions solars, d’aquí ve que els menors de sis mesos no s’hagin d’exposar directament al sol. És important utilitzar ombrel·les, barrets i roba que cobreixi la seva pell. Una vegada superada aquesta edat, es començarà amb un protector solar específic per a bebès, la fórmula dels quals sol ser suau.
Després de l’exposició al sol, cal hidratar la seva pell amb cremes suaus i sense fragància. Si s’observa qualsevol mena de reacció després de l’exposició solar, caldrà consultar amb un pediatre per a donar amb un diagnòstic.
Com saber si tinc al·lèrgia al sol?
L’única manera de saber si es té al·lèrgia al sol és a través de l’observació dels símptomes després de l’exposició. També és possible realitzar proves específiques amb un dermatòleg si hi ha una sospita. Per exemple, l’exposició controlada a llum ultraviolada en el consultori, que determina la sensibilitat de la pell al sol. L’anàlisi de sang s’utilitza també per descartar altres condicions que puguin causar símptomes similars.
Granets per al·lèrgia al sol
Els granets poden aparèixer com a resultat d’una al·lèrgia al sol, i es coneixen com a pàpules. Són petits embalums de color vermell que causen picor. Per tractar-los, a més de les mesures esmentades anteriorment, és important evitar gratar-se. En cas contrari, empitjorarem la irritació i augmentarem el risc d’una infecció. Si els granets persisteixen o s’acompanyen d’altres símptomes, convé consultar amb un dermatòleg per obtenir un diagnòstic i tractament adequat.
El lupus és una malaltia de les anomenades autoimmunitàries, que causen respostes errònies del sistema autoimmunitari del cos quan ataca els teixits i els òrgans propis. En el cas del lupus, els òrgans afectats varien força d’un pacient a un altre.
Sol produir dany i inflamació a la pell, als ronyons, als pulmons, a les articulacions, al sistema nerviós, a les cèl·lules sanguínies, al cervell i al cor.
Habitualment té diferents graus d’intensitat en el temps, i alterna períodes d’exacerbació amb altres de remissió.
Què el causa
En realitat no se sap què origina el lupus, com passa amb les malalties del sistema immunitari, i es considera una malaltia crònica. Podria ser una combinació de factors genètics (amb la qual cosa potser hi influeixen els antecedents familiars) i, també, factors hormonals, perquè sovinteja clarament entre les dones.
Els pacients amb predisposició genètica poden desenvolupar la malaltia si tenen contacte amb factors com ara:
El sol, que pot causar lesions a la pell.
Medicaments, com ara alguns dels que es fan servir contra la hipertensió o els antibiòtics. Tot i que de manera predominant els símptomes desapareixen quan es deixa de prendre el medicament, hi ha casos en què perduren després de suspendre el tractament.
Una infecció, que pot desencadenar un brot de lupus.
Varietats de lupus
El lupus més habitual és el lupus eritematós sistèmic. N’hi ha d’altres de menys freqüents com:
El lupus cutani, que afecta la pell, en particular quan s’exposa al sol.
El lupus medicamentós, similar a l’eritematós sistèmic, és una reacció fulminant induïda per certs fàrmacs. En termes generals, els símptomes desapareixen quan se’n suspèn l’administració.
Lupus neonatal, que es manifesta quan la mare amb lupus eritematós sistèmic transmet al anticossos de la malaltia al lactant.
Símptomes del lupus eritematós sistèmic
Els símptomes són molt variables i diversos. Es poden presentar de sobte o de manera gradual, i també ser lleus o intensos, temporals o permanents. Ben sovint cursen amb brots, és a dir amb episodis de més intensitat.
En funció del teixit o òrgan afectat per la malaltia, els símptomes canvien força, però els més comuns són:
Cansament.
Febre.
Inflor i dolor de les articulacions.
Els dits dels peus i de les mans es tornen blavosos, o blanquinosos, quan els exposem al fred.
Mal al pit, amb manca de aire.
Mal de cap i alteracions de la memòria.
Ulls secs.
Lesions a la pell que empitjoren quan els toca el sol.
Erupcions, en general a la cara (particularment a les galtes i al nas, fins a formar una mena de papallona) o a qualsevol part del cos.
Diagnòstic
És difícil d’arribar a fer un diagnòstic correcte del lupus. El metge es basa, principalment, en la història clínica del pacient, l’anamnesi (és a dir què explica durant l’entrevista), l’exploració física i les diferents anàlisis demanades.
L’anàlisi de sang podria revelar alteracions per reducció en els recomptes de leucòcits, limfòcits i plaquetes.
Gairebé tots els pacients tenen anticossos antinuclears, però hi ha altres anticossos més específics, com ara els anti-DNA o els anti antigen Sm, els anticossos anti-SSA, els anti antigen La i els antiribonucleoproteïnes, que també es detecten amb una anàlisi de sang específica.
Tractament
No hi ha cap cura per al lupus i el tractament, que sempre ha de prescriure el metge, serveix per controlar-ne els símptomes. Varia força d’un pacient a l’altre i inclou en general:
Antiinflamatoris: ajuden a combatre la inflamació de les articulacions i altres símptomes com els dolors musculars.
Corticoesteroides: són el tractament preferent contra el lupus. Pràcticament tots els símptomes del lupus hi responen.
Immunosupressors, com ara l’azatioprina i la ciclofosfamida, que s’empren quan hi ha complicacions importants, sobretot si afecten els ronyons.
Antipalúdics, contra l’artritis i algunes lesions cutànies.
Possibles complicacions del lupus
N’hi ha que són greus. A continuació n’enumerem les més freqüents, tot i que, de fet, poden afectar qualsevol part del cos:
El cervell i el sistema nerviós central. Pot causar mareigs, trastorns de visió i, fins i tot, ictus o convulsions. També es pot associar amb problemes de memòria.
La sang. Pot ocasionar anèmies i un risc més alt de tenir hemorràgies i coagulació.
El cor. Pot originar inflamació del cor, cosa que fa créixer el risc de tenir problemes cardiovasculars.
Els pulmons. Pot causar inflamació de la pleura (la membrana que recobreix la cavitat toràcica)[AP1] , hemorràgies als pulmons o pneumònia[AP2] .
Igualment, fa augmentar el risc d’infeccions (per afebliment del sistema immunitari), mort del teixit ossi (a conseqüència de falta de reg per problemes circulatoris) i complicacions durant la gestació per hipertensió.
Pronòstic. Viure amb el lupus
Per regla general, quan es controla la malaltia, els pacients poden fer vida normal. Els consells dels metges són essencials i, ben probablement, proposen de caminar cada dia (anar amb bicicleta o bé nedar), amb la finalitat de prevenir la debilitat muscular.
En principi, valdria més seguir aquestes recomanacions:
No estar-se gaire estona al sol.
Seguir una dieta rica en fruita i verdures, al marge de consumir gra integral.
Controlar l’estrès.
Dedicar temps al repòs i mantenir la tranquil·litat.
L’herpes simple (VHS) és un virus que infecta les superfícies cutaneomucoses, el sistema nerviós central i, de vegades, altres òrgans. En aquest article fem referència exclusivament a l’afecció cutània i, en especial, a l’herpes simple labial. També se l’anomena popularment pansa.
Hi ha diverses classes de virus de l’herpes simple. Entre les més comunes trobem:
El VHS-1: que és la varietat més corrent i sol originar herpes labial.
No obstant això, totes dues varietats poden infectar qualsevol zona de la pell o de les membranes mucoses.
Com es produeix la infecció?
L’herpes és comú a tot el món. Fins a un 80 % de la població té anticossos específics contra l’herpes simple, és a dir, ha entrat en contacte algun cop amb el virus.
Els éssers humans són els únics organismes on viu; dit altrament, són els seus hostes naturals. La transmissió es fa per contacte directe i íntim amb una mucosa o pell infectada. La font del virus pot ser una lesió aparent (primitiva o recurrent) o portadors asimptomàtics (persones que allotgen el virus però sense manifestar la malaltia) per la saliva o les secrecions genitals.
El període d’incubació (temps que transcorre entre el contacte amb els agents patògens i l’aparició dels primers símptomes) oscil·la entre 1 i 26 dies, amb una durada mitjana de set dies. La majoria de persones entren en contacte amb el virus durant la infantesa, en general entre els tres i els cinc anys d’edat. En un 99 % dels casos no s’observa cap símptoma quan es té el primer contacte (primoinfecció) amb el virus i el contagi només es pot demostrar per la presència d’anticossos a la sang (que són les defenses creades per l’organisme contra la infecció).
Durant la primoinfecció, els virus es multipliquen al punt d’inoculació de les cèl·lules de l’epidermis (la capa més superficial de la pell) i, també, infecten les terminacions nervioses de la zona. D’aquí els virus viatgen pels nervis fins a les seves arrels, on romanen en estat de latència («adormits però no pas morts»), sense causar la mort de les cèl·lules hostes.
A continuació, com que s’afebleix el sistema immunitari (les defenses de l’organisme), el virus es reactiva o «desperta» i novament es comença a multiplicar fins a tornar a la pell viatjant pels nervis, on té una recidiva amb les lesions típiques.
Quins símptomes presenta
La primera infecció pot progressar de maneres diferents. La majoria dels pacients no en tenen símptomes o bé són molt lleus.
Entre els qui en manifesten símptomes durant la primoinfecció, la forma més freqüent és la gingivoestomatitis (inflamació de les genives i de la mucosa de la boca). Se sol donar en infants d’un a cinc anys. Després d’un període d’incubació de cap a una setmana, el quadre clínic evoluciona de manera brusca. Apareixen múltiples vesícules (butllofes plenes d’un líquid clar), que es trenquen amb rapidesa, i deixen erosions localitzades a la boca, les genives, la llengua i els llavis. Els infants solen tenir una secreció de saliva abundant, dolor quan s’empassen aliments, alè pudent i símptomes generals com ara febre, irritabilitat, cansament, etc. Sovintegen les adenopaties (ganglis que augmenten de mida o tumefactes) al coll. Sense seguir cap tractament la recuperació dura entre dues i sis setmanes. Més tard, si el virus es reactiva, tornen a sortir vesícules.
Les recidives (reaparicions de la malaltia) són més lleus i sense símptomes generals, i la tendència és que els brots nous sempre es localitzin al mateix lloc. El primer símptoma sol ser una sensació de pruïja i de cremor a la pell. Tot seguit, una petita zona es torna vermella i s’omple de vesícules en forma de pom. Les vesícules es trenquen i s’hi fan crostes. Sol afectar, de manera preferent, la zona al voltant de la boca i les vores dels llavis. Es guareix espontàniament al cap d’un lapse de set a deu dies.
Els desencadenants de les recidives són múltiples: l’estrès, els traumatismes, la llum solar, la febre (“escalfeïment”), la menstruació, etc.
Prop del 20 % de les persones amb anticossos del VHS tenen atacs recurrents d’herpes labial durant tota la vida.
Com es pot prevenir l’herpes labial
Cal evitar el contacte directe amb les lesions, perquè es poden estendre per qualsevol part del cos, fins i tot als dits i als genitals.
No s’han de tocar les lesions, perquè es poden tornar a infectar.
Convindria rentar-se les mans després de tocar se els llavis.
Cal reforçar les defenses del cos amb un estil de vida saludable, que inclouria: una dieta variada, fer exercici amb regularitat i dormir prou hores.
Valdria més evitar els factors desencadenants (estrès, infeccions per altres virus, dejú perllongat, privació de son, etc.) que han fet aparèixer l’herpes abans. Els factors desencadenants varien d’una persona a l’altra.
Com es diagnostica l’herpes labial
Normalment, per diagnosticar la infecció d’herpes simple, n’hi ha prou amb la combinació de l’historial mèdic del pacient i l’aspecte típic de les lesions. De vegades potser en cal una confirmació diagnòstica, amb un raspament de les lesions per observar-les al microscopi o per fer-ne un cultiu.
Quines complicacions pot comportar
Les erosions es poden sobreinfectar per bacteris.
Si s’estén als ulls, pot produir lesions oculars que alterin la visió normal.
En les persones amb dermatitis atòpica, una infecció per herpes simple es pot propagar, en certs casos, per àrees més extenses del cos.
En altres casos, l’herpes simple pot ser un indici d’altres malalties, com ara la pneumònia o deficiències del sistema immunitari.
Quin tractament cal seguir contra l’herpes simple
El tractament pot ser simptomàtic, quan es procura de disminuir les molèsties que causa, o bé farmacològic amb diversos medicaments antivirals per via tòpica o oral (preferentment oral, atès que la via tòpica no és tan efectiva). Alguns d’aquests medicaments són: l’aciclovir, el valaciclovir, el famciclovir, etc.
Si s’opta per un tractament farmacològic, cal començar-lo així que n’apareguin els primers símptomes (picor, cremor o sensació de tibantor), perquè, si se’n retarda l’administració, el tractament perd efectivitat.
Remeis per calmar l’herpes
D’entrada, seria convenient de parlar-ne amb el farmacèutic, perquè proposi algun remei de venda lliure (és a dir, sense recepta) per calmar la lesió.
Caldria protegir-se els llavis del sol. Si es tenen els llavis gaire ressecs, valdria més fer servir una loció o crema hidratant. També va bé d’aplicar-hi compreses humides per pal·liar-ne els símptomes i eliminar-hi les crostes. Altres recomanacions serien[AP1] :
Evitar [AP2] les cremes o pomades labials que contenen agents dessecants, com ara l’alcohol.
Hi poden anar bé les cremes amb òxid de zinc.
No s’hauria de fer servir maquillatge per amagar la lesió, perquè podria ser contraproduent.
En cas de dolor, es poden prendre analgèsics; així mateix, el farmacèutic podria recomanar cremes amb lidocaïna o benzocaïna.
Previsions
El desenvolupament de la malaltia és diferent per a cadascú. Hi ha casos amb poques reactivacions o bé no cap, mentre que en d’altres els pacients s’infecten de manera recurrent i força continuada. Les recidives tenen una incidència inferior amb l’edat.
En realitat no es tracta d’un únic virus, sinó de tot un grup format per més de 200 varietats diferents. No totes són especialment perilloses. Es qualifiquen d’alt o de baix risc segons la capacitat que tenen per causar malalties, com ara sobretot el càncer. Per regla general el sistema immunitari del cos és capaç de lluitar i controlar les infeccions pel VPH. Els virus de baix risc no produeixen càncer, però sí que poden originar berrugues a les zones anogenitals, a la boca o a la gola.
És un virus força comú i, normalment, gairebé tots els qui han tingut relacions sexuals sense protecció en són portadors al cap de poc temps d’haver-s’hi iniciat. S’encomana de diverses maneres, però preferentment per les vies sexuals, vaginals, anals o orals.
S’han descrit prop de catorze virus d’alt risc, que són els causants de diverses classes de càncer.
Els VPH de baix risc. Berrugues genitals
Les berrugues (o condilomes acuminats) solen aparèixer entre dues i quatre setmanes després del contagi, tot i que de vegades poden trigar més temps. Tal com hem explicat, ens n’encomanem per contacte directe amb el VPH, si bé una tovallola contaminada també pot causar la infecció.
Aquestes berrugues acostumen a ser lesions planes, allargades o en forma de coliflor; habitualment no fan mal, però poden ocasionar pruïja.
Les persones més promiscues sexualment són les qui tenen més probabilitats de desenvolupar-ne.
Berrugues: prevenció del contagi
Per prevenir-ne el contagi, a banda de la vaccinació (en parlarem més endavant) es recomana de seguir aquestes indicacions:
Cal fer servir el preservatiu en les relacions sexuals que impliquin cap risc (com ara les relacions esporàdiques).
Hauríem d’anar al metge si sospitem que ens n’hem encomanat. Cal tractar tant el pacient que es visita com la seva parella o parelles sexuals.
L’aparició sobtada de berrugues genitals podria revelar un trastorn del sistema autoimmunitari, com ara el que causa el virus de la sida. Així doncs, en aquests casos cal anar al metge de seguida.
Berrugues: com es diagnostiquen. Pronòstic
El metge farà un examen clínic per identificar les berrugues si són visibles. Altrament, caldrà impregnar la pell amb àcid acètic perquè les berrugues es tornin taques blanques.
Els pacients afectats de berrugues genitals en el passat són més propensos de tornar-ne a patir, tot i que molts només en tenen un sola vegada.
Es pensa que certes berrugues poden alterar les cèl·lules del coll de l’úter i acabar causant càncer als òrgans genitals. Per això cal que les dones amb berrugues a la zona vaginal se sotmetin immediatament a un examen citològic i que rebin sens falta el tractament adequat.
Tractament de les berrugues
És molt important que tant el pacient afectat com la seva parella o parelles se sotmetin ràpidament al tractament, que caldrà completar. Les opcions de tractament són:
Quan les berrugues són petites i no n’hi ha gaires, són fàcils de guarir.
Es poden tractar amb podofil·lí, un extracte de resina que s’aplica directament a la pell.
També es poden extirpar quirúrgicament, eliminar amb crioteràpia (aplicació de fred) o bé amb raigs làser.
Els VPH d’alt risc
De les prop de dues-centes varietats de VPH, n’hi ha catorze que es consideren d’alt risc; són els VPH tipus 16, 18, 31, 33, 35, 39, 45, 51, 52, 56, 58, 59, 66 i 68, dels quals el VPH 16 i el VPH 18 són els causants de la majoria dels càncers atribuïts al virus.
Els càncers més habituals causats pel VPH són:
Càncer de coll de l’úter
Càncer d’anus
Càncer de vulva
Càncer de vagina
Càncer de penis
Algunes classes de càncer de boca i de gola
Vaccinació contra el VPH
L’Associació Espanyola de Pediatria recomana que tots els nois i noies adolescents que visquin a Espanya haurien de rebre el vaccí contra el VPH preferentment als dotze anys, perquè els protegeix contra aquests càncers.
El vaccí és especialment eficaç si no es té la infecció i això només es pot garantir abans d’iniciar-se a les relacions sexuals.
Actualment hi ha un parell de vaccins disponibles a Espanya contra el VPH: el Cervarix i el Gardasil 9, que protegeixen contra el 90 % de varietats del virus. També protegeixen contra la infecció dels VPH que causen les berrugues genitals.
D’ençà del mes d’agost de 2023, el vaccí s’inclou en el calendari oficial de vaccinació a Espanya, tant per als nois com per a les noies.
L’exposició al sol té beneficis com la producció de vitamina D. No obstant això, quan és prolongada, també hi ha efectes negatius. Les taques a la pell pel sol són un dels problemes més comuns. La seva aparença és diversa, però també el que ens indiquen. En aquest article veurem quins són els tipus més freqüents i com podem eliminar-les.
Com identificar una taca solar
Les taques solars, a les quals també se les coneix com a taques de l’edat o lentígens solars, són àrees de pigmentació a la pell que apareixen a causa de l’exposició repetida al sol. En general, són d’aparença plana i de color marró o negre. Solen aparèixer en àrees exposades com la cara, les mans, els braços i les espatlles. Per poder donar amb el tractament adequat, primer hem d’aprendre a diferenciar-les.
Tipus de taques a la pell pel sol
Existeixen diferents tipus de taques a la pell pel sol. Si bé el més freqüent és que es tracti només d’una qüestió estètica pel canvi en la pigmentació en zones concretes, a vegades aquestes taques poden identificar un problema major. Els veurem detalladament.
Lentígens solars
Els lentígens solars són taques planes i arrodonides que solen aparèixer en àrees exposades al sol, com la cara i les mans. Són més freqüents en persones majors de 40 anys i solen ser de color marró clar a fosc. A diferència de les pigues, que són més petites i tendeixen a desaparèixer a l’hivern, els lentígens solars són més grans i persistents.
Melasma
El melasma és també conegut com la màscara de l’embaràs, perquè són taques fosques i desiguals que apareixen, sobretot a la cara, durant la gestació. Estan associades, per tant, als canvis hormonals, però l’exposició solar agreuja la seva aparició. La grandària és major que les anteriors, i el color va de marró fosc a grisenc.
Queratosi solar
La queratosi solar és una condició que apareix abans que es desenvolupi el càncer de pell. Es tracta de taques rugoses, seques i aspres en zones que estan exposades al sol. El color és variable, i pot anar des del vermell fins al marró. Pel que fa a la textura, no són planes, sinó que s’eleven sobre la resta de la pell. S’ha de tractar per a evitar que continuï progressant cap al càncer de pell, ja que se les considera taques perilloses.
Les causes de les taques solars a la pell
Les taques a la pell pel sol tenen diferents causes, però el més freqüent és que siguin el resultat de l’exposició acumulativa als raigs ultraviolats (UV) del sol. Els raigs UV estimulen la producció de melanina, el pigment responsable del color de la pell.
Amb el temps, aquesta exposició contínua pot portar a una producció desigual de melanina, que dona lloc a taques fosques o desiguals. Factors com la genètica, el tipus de pell i l’ús inadequat de protecció solar també poden contribuir a l’aparició de taques solars.
A més de les esmentades, també és possible tenir taques blanques a la pell pel sol o per altres causes. Per exemple, pot deure’s a fongs, dermatitis atòpica, hipomelanosis congènites o dany solar, que apareix quan les cèl·lules ja no poden produir la melanina. Per observar les diferències, es recomana buscar fotos de taques blanques a la pell pel sol.
Com treure les taques solars a la pell?
Existeixen diversos mètodes que són eficaços per tractar les taques a la pell pel sol. No obstant això, tret que tinguem la total seguretat que són els lentígens, es recomana consultar amb un dermatòleg per fer una avaluació d’aquelles. En qualsevol cas, pots provar amb remeis casolans per a les taques blanques a la pell pel sol, així com per a les d’un altre color.
En els tractaments mèdics s’inclouen les cremes despigmentants, amb hidroquinona, àcid kojic o retinol, que redueixen la producció de melanina i aclareixen les taques; el píling químic, amb àcids que eliminen les capes superiors de la pell; tractament amb làser, en zones específiques, o la crioteràpia, amb nitrogen líquid que congela i elimina les taques.
Dins dels remeis per a taques blanques a la pell pel sol o d’un altre color, trobem l’àloe vera, amb propietats regeneradores; el suc de llimona, que és un blanquejador natural; el vinagre de poma o l’oli de vitamina E, que milloren l’aspecte de la pell.
Prevenir les taques solars
La prevenció és sempre millor que el tractament per a taques a la pell pel sol que podien haver-se evitat. Per a això, disposes d’aquestes mesures:
– Utilitza protector solar. D’ampli espectre i d’almenys factor 30. S’ha d’utilitzar cada dia, fins i tot si hi ha núvols.
– Evita l’exposició directa. Almenys en les hores centrals del dia, és recomanable buscar ombra.
– Utilitza roba. La vestimenta pot crear una barrera addicional contra els raigs UV, però no substitueix la crema solar.
– Revisa els medicaments. Alguns augmenten la sensibilitat al sol.
Quan preocupar-se per una taca a la pell?
Si observem algun dels símptomes següents, cal consultar a un metge:
– Canvis en la forma, grandària o color.
– Sagnat o secreció.
– Altres símptomes com dolor, picor o inflamació a la zona.
Identificar taques solars i tractar-les és important no sols per millorar l’aparença de la pell, sinó també per prevenir problemes futurs.
Una úlcera és una lesió de la capa interna (mucosa) de l’estómac o del duodè (part superior de l’intestí prim). La presència d’un bacteri anomenat Helicobacter pylori es relaciona de manera clara amb l’aparició de les úlceres a l’estómac o al duodè, fins al punt que actualment es pensa que el 90-95 % de les úlceres del duodè i el 70 % de les úlceres gàstriques són causades per l’helicobàcter.
Què és l’Helicobacter pylori
L’Helicobacter pylori és un bacteri molt petit que viu sota el revestiment mucós de l’estómac. Els grups afectats més sovint pel bacteri són:
La gent gran.
Els habitants de països en desenvolupament.
Els qui en l’actualitat tenen el bacteri a l’estómac se’n van infectar, ben probablement, durant la infantesa. El risc d’agafar la infecció quan som adults és més aviat baixa, amb menys de l’1 % de casos l’any. En general, el bacteri per si mateix no produeix cap símptoma ulcerós. Tanmateix, tal com hem explicat, és la causa més freqüent d’úlcera d’estómac i de duodè. El bacteri també pot tenir algun paper en el desenvolupament del càncer d’estómac.
La infecció per Helicobacter pylori es pot tractar amb antibiòtics. Amb això s’elimina la infecció i es guareix l’úlcera en un 80 % dels casos aproximadament. Si el bacteri no s’elimina, l’úlcera reapareix en la majoria de pacients al cap d’un curt període de temps.
Per què es tenen úlceres
Havent dir que la causa més freqüent de les úlceres és la infecció pel bacteri Helicobacter pylori, la segona causa en ordre de prevalença són les aspirines o els medicaments antiinflamatoris no esteroidals (els AINE: diclofenac o naproxèn), que es fan servir en casos d’artritis, reumatisme, mal d’esquena, migranya i dolor menstruals. Per aquesta raó, recalcarem que només s’han de prendre sota control i amb prescripció del metge.
Per què es noten les úlceres
Com es percep una úlcera varia força d’una persona a l’altra. N’hi ha que no s’arriben a adonar mai que en tenen. D’altres, en canvi, senten dolor o cremor a la part superior de l’abdomen. Els símptomes es descriuen sovint com dispèpsia (indigestió), coragre o fam dolorosa. Certs pacients noten que, quan mengen, se’ls calmen momentàniament les molèsties, mentre que d’altres experimenten un empitjorament dels símptomes. Els cítrics, els picants i els aliments fumats en poden intensificar el dolor.
Finalment, cal dir que la majoria de la gent amb mal d’estómac no té cap úlcera.
Principals símptomes d’una úlcera
Una úlcera pot ser potencialment perillosa i cal actuar amb cautela i sota supervisió mèdica. Els signes d’alarma són:
Dificultat per empassar-se aliments o regurgitació.
Basques persistents; vòmits.
Vòmits de sang fresca o vòmits amb un contingut similar al solatge del cafè.
Femta negra (anomenada melena; en realitat és una deposició de sang digerida), que s’assembla al quitrà o al greix del cotxe.
Pèrdua de pes imprevista i no justificada.
Anèmia (cansament i pal·lidesa).
Dolors abdominals sobtats, intensos i invalidants.
Què s’hi pot fer
Fumar i beure alcohol fan augmentar el risc de desenvolupar una úlcera. Tal com hem repetit en aquest blog (i hi tornarem), és molt recomanable, o una bona decisió, deixar de fumar de manera definitiva i ingerir alcohol amb moderació.
Si, per qualsevol raó, es té més risc de patir una úlcera, és important, abans de prendre aspirines o AINE, de cercar informació i consell.
En cas que observem símptomes d’úlcera, ho hauríem de consultar al metge. Potser cal fer-ne un estudi complet, incloent-hi una gastroscòpia. Es tracta d’un procediment segur que es practica de manera habitual i ajuda el metge a saber si els símptomes són per causa d’una úlcera o bé d’alguna cosa més.
Com es diagnostica
El diagnòstic només es pot confirmar o excloure de forma definitiva i segura amb una gastroscòpia, que permet de veure els revestiments interns de l’esòfag, l’estómac i el duodè amb una petita càmera de fibra òptica o de vídeo que s’introdueix per la boca sense dificultat. El procés es pot fer amb sedació.
La gastroscòpia afavoreix el diagnòstic si es practica abans de prendre cap medicament que en redueixi l’àcid.
També es pot fer una radiografia (amb suspensió de bari, és a dir amb contrast), però no és tan fiable ni tan concloent per al diagnòstic com la gastroscòpia. Al marge d’aquest fet, no permet d’extreure mostres de teixit (biòpsies) per diagnosticar amb el microscopi la infecció i les alteracions de la mucosa gàstrica.
Altres opcions de detectar la infecció per helicobàcter són:
Gastroscòpia amb biòpsies de la mucosa gàstrica
Es practica amb el microscopi i permet de sospesar si el bacteri hi és present i hi ha inflamació i alteracions del teixit. Es pot fer un cultiu de la mucosa gàstrica obtinguda amb les biòpsies (prova de la ureasa) i confirmar la presència del bacteri mitjançant un reactiu.
Prova de l’alè
L’aire expirat es pot analitzar després d’inhalar una petita quantitat d’urea marcada radioactivament (en forma cristal·lina). Segons quanta urea s’hi detecti, es pot estimar si el bacteri és present a l’estómac o no.
Mostra de sang
Es pot saber si s’ha tingut infecció per helicobàcter per la presència d’anticossos específics a la sang (proteïnes fabricades per l’organisme contra el bacteri).
Mostra de femta
És una tècnica relativament nova que esbrina si hi ha DNA (càrrega genètica) del bacteri en una mostra de femta.
Qui s’ha de protegir i qui s’ha de tractar la infecció per helicobàcter
Aquestes qüestions encara es continuen debatent, però sembla clar que:
Les persones de més de 45 anys, amb símptomes ulcerosos, poden optar per la prova de l’alè i estalviar-se la gastroscòpia. Si la prova surt positiva, cal tractar el pacient amb antibiòtics per erradicar-li el bacteri.
Tots els pacients amb úlceres d’estómac o de duodè comprovades s’han de fer examinar i han de seguir un tractament que erradiqui el bacteri quan s’identifiqui.
Els pacients diagnosticats de limfoma gàstric (un procés no gaire freqüent) han de passar un estudi i, si se’ls troba el bacteri, han de rebre tractament per al limfoma i un tractament complementari d’erradicació.
Els malalts diagnosticats de càncer d’estómac en fase primerenca s’han de fer examinar i han de seguir un tractament amb antibiòtics suplementari al tractament oncològic del tumor.
Gairebé tots els pacients amb un historial previ d’úlcera duodenal demostrada tenen l’Helicobacter pylori; en conseqüència, s’ha proposat que es tracti aquest grup directament sense fer-ne cap estudi.
En el cas dels pacients amb símptomes ulcerosos, si el resultat de la gastroscòpia és normal, segurament no es beneficiaran del tractament d’erradicació.
Quins medicaments poden produir úlcera i complicacions ulceroses?
Les aspirines i els medicaments antiinflamatoris no esteroidals (és a dir els AINE com el diclofenac i el naproxèn) poden produir úlceres, però únicament un petit percentatge dels qui en prenen desenvolupen úlceres. Malgrat tot, hi ha centenars de persones a Espanya que es moren cada any com a conseqüència de complicacions ulceroses associades amb l’ús d’aquests medicaments.
Els pacients amb sensibilitat a les aspirines i als AINE no haurien de prendre aquesta medicació i cal que el metge recomani què és més adequat en cada cas. Els pacients amb més risc són:
Les persones de més de 60 anys. El risc augmenta amb l’edat.
El risc és elevat quan hi ha antecedents d’úlcera.
El perill augmenta de manera palesa amb dosis altes d’aspirina o d’AINE.
Si es prenen anticoagulants (fàrmacs o substàncies per disminuir la capacitat de coagulació de la sang) és més probable de tenir hemorràgies, i que siguin més greus.
Els corticoesteroides orals (com ara la prednisolona) fan augmentar el risc de patir gastritis i úlceres.
També és més alt en tractaments de llarga durada.
Com reduïm el riscos que comporten les aspirines i els AINE
Si s’hi té predisposició, el risc disminueix quan aquests medicaments es prenen:
Amb l’estómac ple.
Dissolts, en píndoles masticables o en forma recoberta (recobriment entèric).
Per altres vies, com ara els supositoris o les solucions injectables.
Els medicaments que redueixen l’àcid gàstric (inhibidors dels receptors H2, com ara la ranitidina, i sobretot la famotidina o la nizatidina, o els inhibidors de la bomba de protons, com l’omeprazole) disminueixen el risc d’úlcera associada amb les aspirines i els AINE.
Un altre medicament que també és potencialment beneficiós perquè protegeix la mucosa gàstrica és el misoprostol. Pot ocasionar diarrea, tot i que aquesta tendència varia d’una persona a l’altra.
Com podem evitar el tractament amb aspirines o AINE
En certs casos, les aspirines es poden substituir per altres medicaments que no predisposin a les úlceres pèptiques i ofereixin el mateix efecte terapèutic, com ara el paracetamol. Tant si fa la funció d’antipirètic com d’analgèsic, el paracetamol és igual d’eficaç i no causa úlceres. Quan es prescriu l’aspirina amb dosis baixes (de 75 a 300 mg) per reduir el risc cardiovascular (complicacions que es deriven de l’enduriment de les artèries o de l’arterioesclerosi), cal considerar el risc de contreure malalties cardíaques o arterials i úlceres gastroduodenals.
El risc relatiu de cadascuna d’aquestes condicions i la manera d’abordar-les varia d’una persona a l’altra i, per tant, és important de comentar-ho tot amb el metge.
Un bon consell
Cal anar al metge tan bon punt es té la mínima sospita d’úlcera. És una malaltia força fàcil de diagnosticar (amb una gastroscòpia o la detecció del bacteri) i, normalment, es guareix sense problemes.
Quan en l’historial clínic hi consta dispèpsia o problemes d’estómac, el pacient només pot prendre aspirines i AINE si el metge ho recomana. En cas d’antecedents d’hemorràgia per úlcera pèptica, cal evitar completament les aspirines i els AINE.
L’estiu és la temporada oficial de les vacances. I, per tant, l’època en la qual aprofitem per explorar nous destins. No obstant això, perquè els desplaçaments siguin agradables i sense imprevistos, cal aprendre a preparar aquestes escapades. En aquest article, et portem una sèrie de consells per minimitzar els contratemps. Viatja segur a l’estiu!
Preparatius generals per a qualsevol classe de viatge
Els viatges no comencen quan arribem a destinació, sinó des que comencem amb l’organització d’aquests a casa. Abans de partir, has de tenir en compte els següents aspectes:
Planificació del viatge
Com més aviat comencis a planificar el teu viatge, menys espai hi haurà per als imprevistos. En primer lloc, investiga sobre el lloc que visitaràs i decideix quins punts d’interès o activitats t’agradaria realitzar. Avui dia, disposes d’Apps per a qualsevol finalitat, com trobar les millors rutes, opcions d’allotjament o restaurants. Per exemple, Google Maps, TripAdvisor o Skyscanner.
Revisa la documentació
En funció del país que visitem, els documents sol·licitats variaran. Assegura’t de comprovar si necessites un visat o un permís especial, però també si el teu passaport té una validesa d’almenys 6 mesos des de la data del viatge.
Assegurança de viatge
En alguns països, pot ser obligatori comptar amb una assegurança de viatge, mentre que en altres és opcional. En qualsevol cas, es tracta d’una inversió en tranquil·litat. És convenient que cobreixi l’assistència mèdica a l’estranger, la cancel·lació del viatge o la pèrdua d’equipatge. Compara diverses opcions i tria la que millor s’adapti a les teves necessitats.
Consells per als viatges amb cotxe
Si t’agraden els viatges en els quals pots recórrer quilòmetres i explorar sense límits, és clar que necessitaràs un vehicle que t’acompanyi. Però, què has de tenir en compte?
Inspecció del vehicle
Abans de començar el teu viatge, i sempre que es tracti del teu, fes una revisió general del seu estat. Verifica l’estat dels frens, els pneumàtics i els nivells d’oli. Assegura’t que les llums i els eixugaparabrises funcionin correctament i revisa el sistema d’aire condicionat i refrigerant. Pensa que qualsevol problema serà més fàcil de solucionar des de casa que a la carretera.
Documentació i assegurança del cotxe
Confirma que tots els documents del vehicle estiguin en regla, com el permís de circulació i la ITV (Inspecció Tècnica de Vehicles). A més, revisa la pòlissa de la teva assegurança per a assegurar-te que cobreix possibles accidents o incidents durant el viatge. Pel que pugui passar, porta amb tu una còpia de la pòlissa i els contactes de l’assegurança.
Planifica la teva ruta
Utilitza mapes i GPS per planificar la teva ruta i evitar desviacions innecessàries que tindran un impacte en la despesa en combustible. Planifica parades regulars per descansar, estirar-te i reposar forces. Busca llocs segurs per fer aquestes parades, com àrees de descans a autovies o estacions de servei amb bona reputació.
Consells per a viatges amb avió
Per als qui aposten pels desplaçaments tradicionals amb avió, viatja segur a l’estiu amb aquests consells concrets.
Documentació i check-in
Abans d’arribar a l’aeroport, assegura’t de tenir tots els documents necessaris amb tu. Aquests són la teva identificació o passaport, visats i bitllets d’avió. Realitza el check-in online per estalviar temps i evitar les cues a l’aeroport. Guarda una còpia digital dels teus documents en cas de pèrdua o robatori i conserva’ls tots fins que tornis a casa.
Seguretat a l’aeroport
Per passar pel control de seguretat de l’aeroport sense problemes, segueix les normatives sobre líquids i objectes prohibits. Porta una bossa transparent per als teus líquids i compleix amb les restriccions de mida. Recorda que pots portar una ampolla buida per emplenar-la després del control. Mantingues les teves pertinences a prop i segueix les instruccions del personal de seguretat.
Comoditat durant el vol
Si es tracta de viatges llargs, no descuidis la teva hidratació i fes estiraments amb regularitat per prevenir problemes circulatoris. Ajusta el teu rellotge a l’horari del destí per a minimitzar el jet-lag i viatja amb roba còmoda que et permeti moure’t. Si tens problemes per dormir a l’avió, porta un coixí del teu gust o taps per a les oïdes. També és important comptar amb opcions d’entreteniment.
Consells per a viatges amb tren
Si l’opció més còmoda per al teu viatge és el tren, aquests són els nostres tips.
Preparatius abans del viatge amb tren
Revisa els horaris per consultar si hi ha retards o cancel·lacions. Si tot va bé sense imprevistos, organitza el teu equipatge perquè ocupi el menys espai possible i puguis desplaçar-te amb comoditat.
Porta amb tu els documents necessaris i una còpia digital dels bitllets.
Seguretat al tren
Mantingues el teu equipatge segur i vigilat en tot moment. En cas d’emergència, segueix les indicacions del personal del tren i informa’t sobre la ubicació dels dispositius de seguretat, com els extintors i les sortides d’emergència.
Consells per a viatges amb autobús
Els viatges amb autobús són una alternativa econòmica, perfecta per als desplaçaments dins del país amb un pressupost ajustat. Viatja segur a l’estiu amb aquests consells:
Comoditat durant el viatge
Els seients dels autobusos depenen en funció del tipus de vehicle. Si el trajecte és llarg, aposta sempre per roba i calçat còmodes, porta un coixí per al coll i alguna cosa per abrigar-te. Encara que sigui estiu, alguns mitjans de transport poden tenir l’aire condicionat molt fort.
Seguretat a l’autobús
Mantingues el teu equipatge sempre a la vista. Deixa les maletes grans amb algun sistema de seguretat a les zones habilitades i les més petites al compartiment sobre el teu cap. Els objectes personals sempre han d’anar amb tu.
Checklist de seguretat per a qualsevol classe de viatge
Elements essencials per portar
Porta un kit de primers auxilis bàsic, eines com carregadors portàtils i adaptadors d’endoll. També és important tenir documentació d’emergència i un llistat amb els contactes importants. Per exemple, els números de telèfon de l’assegurança i de familiars.
Verificació de seguretat final
Abans de partir, realitza una revisió ràpida de tots els punts rellevants. Assegura’t que tots els documents i elements de seguretat estiguin en ordre. És preferible invertir una mica de temps en aquesta tasca a casa que haver de bregar amb problemes quan ja has partit.
Preparació per emergències
Contactes d’emergència
Encara que ja ho hem esmentat, viatja segur a l’estiu amb els teus números de contacte d’emergència a mà. Però no sols els teus, verifica també la ubicació de les ambaixades i consolats, els hospitals i els serveis d’emergència al teu destí.
Kit d’emergència
Prepara un kit d’emergència que inclogui mantes, llanterna, bateries addicionals i medicaments bàsics. Aquest kit pot ser de gran ajuda en situacions inesperades, tant durant el viatge com a destinació.
Conclusió
Viatja segur a l’estiu amb aquests consells i gaudeix d’unes vacances sense contratemps. Amb aquests senzills passos, podràs minimitzar els riscos i assegurar-te que el desplaçament avança amb tranquil·litat. La planificació, la preparació i una bona assegurança de viatge són els teus millors aliats.
La varicel·la és una infecció causada pel virus de la varicel·la zòster. La malaltia es caracteritza per la presència de febre i una erupció generalitzada a la pell amb formació de butllofes i pruïja.
La gran majoria dels casos, sobretot si afecta els infants, es resolen de manera espontània sense complicacions gaire importants. Tanmateix, la malaltia sol evolucionar pitjor entre els adults, que en manifesten complicacions més sovint. La malaltia és perillosa durant el període de gestació i, sobretot, quan apareix en persones amb immunodeficiència (capacitat reduïda per defensar-se contra les infeccions).
La varicel·la és molt comuna a tot el món. A Espanya, en els darrers quinze anys, se n’ha declarat a la Xarxa Nacional de Vigilància una mitjana anual de cap a 300.000 casos (una taxa mitjana de 500 casos per cada 100.000 habitants) El 85 % dels nens a Espanya pateix aquesta malaltia abans de fer set anys.
El virus de la varicel·la zòster es comporta de manera peculiar. Quan infecta un individu per primera vegada causa la varicel·la i, quan la malaltia remet, el virus es manté latent, arraconat als ganglis nerviosos, i molts anys més tard es pot reactivar i originar una infecció localitzada a la pell, força dolorosa, que es coneix com a herpes zòster.
Com s’encomana
La varicel·la és una malaltia que s’encomana amb facilitat: fins al 90 % dels qui tenen contacte estret amb un malalt la desenvolupen (si no l’han passada abans).
Els humans que tenen varicel·la (o herpes zòster) són l’únic reservoriconegut del virus, és a dir, l’única font a partir de la qual el virus es propaga.
Es pensa que el contagi es produeix per via respiratòria. Els virus eliminats pel pacient, continguts en gotetes de saliva o líquid a les vesícules de la pell i transportats per l’aire, entren en contacte amb la mucosa de l’aparell respiratori d’una altra persona sense immunitat, és a dir, que no té defenses contra la varicel·la, i la infecten.
Els malalts només l’encomanen durant els primers dies de la malaltia, en el temps aproximat que va de 48 hores abans que aparegui l’erupció fins quan totes les lesions s’han tornat crostes (s’han ressecat).
Per què es produeix
Un cop s’ha transmès, se suposa que el virus es multiplica a l’aparell respiratori i passa a la sang, on es dissemina per tot l’organisme. Els virus tenen una predilecció especial per colonitzar les cèl·lules de la pell, fins a danyar-les i produir-hi les lesions cutànies característiques de la malaltia.
Quins símptomes té
Després del contagi, hi ha un període d’incubació (sense símptomes) d’un parell de setmanes (10-22 dies) abans de l’esclat de la malaltia. Seguidament, durant un o dos dies, es presenta un quadre semblant al de la grip, amb febre i malestar general, sense que encara hagin aparegut les lesions a la pell, que són el factor clau per reconèixer la infecció.
Les lesions de la pell tenen les característiques següents:
Les lesions evolucionen en quatre fases successives: de primer es forma una taca rosada, a continuació la taca es boteix i el bony es torna una butllofa. Finalment, la butllofa es resseca i hi deixa una crosta.
El pas de taca a butllofa pot ser qüestió d’hores o de dies; la butllofa triga uns quants dies a convertir-se en una crosta.
Les lesions apareixen en diferents fases, de manera que quan les unes s’han tornat crostes, les altres encara són taques o butllofes.
Tendeixen a ser més freqüents al cap i al tronc que a les extremitats. Potser n’apareix alguna a la boca, a la gola i a la vagina.
El nombre de lesions se sol situar entre 250 i 500, tot i que és molt variable i fluctua entre poques o bé moltíssimes (fins a 2.000).
La mida de cada vesícula sol oscil·lar entre mig centímetre i un.
El símptoma principal de l’erupció és una pruïja intensa. Se sol acompanyar de febre i estats de postració, sobretot durant els primers dies.
Les lesions es guareixen al cap d’una o dues setmanes, tot i que, de vegades, deixen cicatrius en forma d’àrees enfonsades a la pell.
La pitjor solució per al pacient és gratar-se, perquè les lesions poden esdevenir ferides i infectar-se per l’acció dels bacteris, com ara els estreptococs o els estafilococs, i aleshores cal seguir un tractament antibiòtic que deixa més cicatrius.
En els infants la varicel·la sol ser una malaltia benigna i les complicacions greus són estranyes, però en els adults l’afecció sol ser més general i hi ha més complicacions, perquè s’hi veuen involucrats altres òrgans a part de la pell, com ara els pulmons o el sistema nerviós.
Com es diagnostica
La varicel·la té un diagnòstic clínic, i això vol dir que es basa en les explicacions dels malalts i les observacions dels metges durant l’exploració. Per bé que tècnicament és possible de confirmar-ne el diagnòstic amb la detecció del virus o l’aparició de defenses que el combaten, habitualment no cal fer cap estudi especial i n’hi ha prou amb la valoració del metge o del pediatra d’atenció primària.
Si bé hi ha moltes malalties que poden causar erupcions, la formació de vesícules no és gaire freqüent. Així doncs, quan una persona té un episodi de febre amb vesícules i crostes, i és un nen petit, la primera malaltia en què hauríem de pensar és la varicel·la, sobretot si durant aquests dies hi ha altres casos de la malaltia a la família, a l’escola o entre els amics.
En la gran majoria dels casos no cal enviar el malalt a l’hospital. El pacient s’ha de fer tractar per un especialista al centre hospitalari quan:
La malaltia ataca persones amb un sistema immunitari feble, com són els malalts de leucèmia, de càncer tractat amb quimioteràpia o de sida.
Hi ha símptomes de complicacions quan afecta altres òrgans que no són la pell, com ara dificultat per respirar, incoordinació, paràlisi o un grau de somnolència important.
Com es tracta
El fet més important, en la majoria dels casos, és combatre la picor i evitar de gratar-se per prevenir que s’infectin les lesions. Les mesures recomanades són:
Caldria protegir-se en un ambient fresc. La calor i la suor fan augmentar la pruïja.
Ens hauríem de banyar cada dia per mantenir la pell neta i fresca.
Es recomana de tallar-se les ungles, mantenir-les netes i, fins i tot, fer servir guants per impedir les rascades.
La picor es pot fer disminuir amb compreses humides i, quan és intensa, amb medicaments a base d’antihistamínics que, a més a més, tenen un efecte sedant per als pacients amb desfici a causa de la pruïja.
La febre es pot tractar amb paracetamol, però cal evitar l’aspirina en els infants, perquè se n’ha relacionat la presa amb una malaltia rara però greu del fetge i el cervell (síndrome de Reye).
Per evitar la transmissió, és convenient que els malalts s’estiguin a casa fins que totes les lesions es tornin crostes.
L’aciclovir és un fàrmac amb activitat contra el virus de la varicel·lazòster que, de mitjana, escurça la durada de la malaltia en un dia i redueix l’aparició de noves lesions en un 25 % quan es comença el tractament durant les primeres 24 hores, a comptar del moment que es té l’erupció. S’administra de manera obligatòria als pacients amb més risc de complicacions, com ara els qui tenen problemes d’immunodepressió o els nadons; igualment, es pot tenir en compte per tractar adults i adolescents, atès que la varicel·la tendeix a ser més greu com més gran és el malalt.
Es pot prevenir la varicel·la
Hi ha una vacuna eficaç i ben tolerada contra la varicel·la que cada vegada es fa servir més en altres països; així, el Comitè Assessor sobre Pràctiques d’Immunitzacions [AP1] dels Estats Units va recomanar el 1999 a tots els estats que exigissin la vaccinació contra la varicel·la a tots els infants tan bon punt entraven a la guarderia o a l’escola primària. Igualment, va recomanar que es vaccinessin els adults i els adolescents més exposats, pel contacte amb nens, i les dones en edat fèrtil no prenyades (totes aquestes recomanacions s’adreçaven lògicament a persones que no havien passat la malaltia).
A Espanya, la vacuna s’inclou en el calendari oficial de vaccinació per a infants.
Hi ha també immunoglobulines contra la varicel·la, és a dir anticossos per defensar-se contra el virus, que cal administrar a persones d’alt risc exposades de fa poc a la malaltia, per exemple als nadons, si la mare va contreure la varicel·la els dies abans del part, o als infants amb problemes immunitaris que han estat en contacte amb malalts.
Com pot evolucionar la malaltia
Sovint, sobretot en els nens, l’evolució de la malaltia és benigna i es guareix sense originar complicacions. Molts anys després d’haver-la passada, poden reaparèixer les erupcions en forma d’herpes zòster, que, en general, són doloroses i es caracteritzen per unes butllofes localitzades en una zona concreta de la pell.
Les complicacions viscerals, com ara la pneumònia o la pulmonia, o la inflamació del cervell o de les meninges són rares en criatures i més freqüents en els adults. La mortalitat és quinze vegades més alta en els adults que en els infants (aproximadament es moren un de cada 3.000 adults afectats).
En les dones gestants la infecció durant el primer trimestre pot ocasionar malformacions al fetus en un petit tant per cent dels casos. Si la infecció es produeix uns quants dies abans del part, el nounat podria patir una forma greu de varicel·la.
En el cas dels pacients amb immunodepressió i els nadons, la malaltia és molt greu.
[AP1]Segons les fonts consultades és: Advisory Committee on Immunization Practices
https://www.cdc.gov/vaccines/acip/index.html
Tot el que has saber de sobre la varicel·la: símptomes, tractament i prevenció
Què és la varicel·la
La varicel·la és una infecció causada pel virus de la varicel·la zòster. La malaltia es caracteritza per la presència de febre i una erupció generalitzada a la pell amb formació de butllofes i pruïja.
La gran majoria dels casos, sobretot si afecta els infants, es resolen de manera espontània sense complicacions gaire importants. Tanmateix, la malaltia sol evolucionar pitjor entre els adults, que en manifesten complicacions més sovint. La malaltia és perillosa durant el període de gestació i, sobretot, quan apareix en persones amb immunodeficiència (capacitat reduïda per defensar-se contra les infeccions).
La varicel·la és molt comuna a tot el món. A Espanya, en els darrers quinze anys, se n’ha declarat a la Xarxa Nacional de Vigilància una mitjana anual de cap a 300.000 casos (una taxa mitjana de 500 casos per cada 100.000 habitants) El 85 % dels nens a Espanya pateix aquesta malaltia abans de fer set anys.
El virus de la varicel·la zòster es comporta de manera peculiar. Quan infecta un individu per primera vegada causa la varicel·la i, quan la malaltia remet, el virus es manté latent, arraconat als ganglis nerviosos, i molts anys més tard es pot reactivar i originar una infecció localitzada a la pell, força dolorosa, que es coneix com a herpes zòster.
Com s’encomana
La varicel·la és una malaltia que s’encomana amb facilitat: fins al 90 % dels qui tenen contacte estret amb un malalt la desenvolupen (si no l’han passada abans).
Els humans que tenen varicel·la (o herpes zòster) són l’únic reservoriconegut del virus, és a dir, l’única font a partir de la qual el virus es propaga.
Es pensa que el contagi es produeix per via respiratòria. Els virus eliminats pel pacient, continguts en gotetes de saliva o líquid a les vesícules de la pell i transportats per l’aire, entren en contacte amb la mucosa de l’aparell respiratori d’una altra persona sense immunitat, és a dir, que no té defenses contra la varicel·la, i la infecten.
Els malalts només l’encomanen durant els primers dies de la malaltia, en el temps aproximat que va de 48 hores abans que aparegui l’erupció fins quan totes les lesions s’han tornat crostes (s’han ressecat).
Per què es produeix
Un cop s’ha transmès, se suposa que el virus es multiplica a l’aparell respiratori i passa a la sang, on es dissemina per tot l’organisme. Els virus tenen una predilecció especial per colonitzar les cèl·lules de la pell, fins a danyar-les i produir-hi les lesions cutànies característiques de la malaltia.
Quins símptomes té
Després del contagi, hi ha un període d’incubació (sense símptomes) d’un parell de setmanes (10-22 dies) abans de l’esclat de la malaltia. Seguidament, durant un o dos dies, es presenta un quadre semblant al de la grip, amb febre i malestar general, sense que encara hagin aparegut les lesions a la pell, que són el factor clau per reconèixer la infecció.
Les lesions de la pell tenen les característiques següents:
Les lesions evolucionen en quatre fases successives: de primer es forma una taca rosada, a continuació la taca es boteix i el bony es torna una butllofa. Finalment, la butllofa es resseca i hi deixa una crosta.
El pas de taca a butllofa pot ser qüestió d’hores o de dies; la butllofa triga uns quants dies a convertir-se en una crosta.
Les lesions apareixen en diferents fases, de manera que quan les unes s’han tornat crostes, les altres encara són taques o butllofes.
Tendeixen a ser més freqüents al cap i al tronc que a les extremitats. Potser n’apareix alguna a la boca, a la gola i a la vagina.
El nombre de lesions se sol situar entre 250 i 500, tot i que és molt variable i fluctua entre poques o bé moltíssimes (fins a 2.000).
La mida de cada vesícula sol oscil·lar entre mig centímetre i un.
El símptoma principal de l’erupció és una pruïja intensa. Se sol acompanyar de febre i estats de postració, sobretot durant els primers dies.
Les lesions es guareixen al cap d’una o dues setmanes, tot i que, de vegades, deixen cicatrius en forma d’àrees enfonsades a la pell.
La pitjor solució per al pacient és gratar-se, perquè les lesions poden esdevenir ferides i infectar-se per l’acció dels bacteris, com ara els estreptococs o els estafilococs, i aleshores cal seguir un tractament antibiòtic que deixa més cicatrius.
En els infants la varicel·la sol ser una malaltia benigna i les complicacions greus són estranyes, però en els adults l’afecció sol ser més general i hi ha més complicacions, perquè s’hi veuen involucrats altres òrgans a part de la pell, com ara els pulmons o el sistema nerviós.
Com es diagnostica
La varicel·la té un diagnòstic clínic, i això vol dir que es basa en les explicacions dels malalts i les observacions dels metges durant l’exploració. Per bé que tècnicament és possible de confirmar-ne el diagnòstic amb la detecció del virus o l’aparició de defenses que el combaten, habitualment no cal fer cap estudi especial i n’hi ha prou amb la valoració del metge o del pediatra d’atenció primària.
Si bé hi ha moltes malalties que poden causar erupcions, la formació de vesícules no és gaire freqüent. Així doncs, quan una persona té un episodi de febre amb vesícules i crostes, i és un nen petit, la primera malaltia en què hauríem de pensar és la varicel·la, sobretot si durant aquests dies hi ha altres casos de la malaltia a la família, a l’escola o entre els amics.
En la gran majoria dels casos no cal enviar el malalt a l’hospital. El pacient s’ha de fer tractar per un especialista al centre hospitalari quan:
La malaltia ataca persones amb un sistema immunitari feble, com són els malalts de leucèmia, de càncer tractat amb quimioteràpia o de sida.
Hi ha símptomes de complicacions quan afecta altres òrgans que no són la pell, com ara dificultat per respirar, incoordinació, paràlisi o un grau de somnolència important.
Com es tracta
El fet més important, en la majoria dels casos, és combatre la picor i evitar de gratar-se per prevenir que s’infectin les lesions. Les mesures recomanades són:
Caldria protegir-se en un ambient fresc. La calor i la suor fan augmentar la pruïja.
Ens hauríem de banyar cada dia per mantenir la pell neta i fresca.
Es recomana de tallar-se les ungles, mantenir-les netes i, fins i tot, fer servir guants per impedir les rascades.
La picor es pot fer disminuir amb compreses humides i, quan és intensa, amb medicaments a base d’antihistamínics que, a més a més, tenen un efecte sedant per als pacients amb desfici a causa de la pruïja.
La febre es pot tractar amb paracetamol, però cal evitar l’aspirina en els infants, perquè se n’ha relacionat la presa amb una malaltia rara però greu del fetge i el cervell (síndrome de Reye).
Per evitar la transmissió, és convenient que els malalts s’estiguin a casa fins que totes les lesions es tornin crostes.
L’aciclovir és un fàrmac amb activitat contra el virus de la varicel·lazòster que, de mitjana, escurça la durada de la malaltia en un dia i redueix l’aparició de noves lesions en un 25 % quan es comença el tractament durant les primeres 24 hores, a comptar del moment que es té l’erupció. S’administra de manera obligatòria als pacients amb més risc de complicacions, com ara els qui tenen problemes d’immunodepressió o els nadons; igualment, es pot tenir en compte per tractar adults i adolescents, atès que la varicel·la tendeix a ser més greu com més gran és el malalt.
Es pot prevenir la varicel·la
Hi ha una vacuna eficaç i ben tolerada contra la varicel·la que cada vegada es fa servir més en altres països; així, el Comitè Assessor sobre Pràctiques d’Immunitzacions [AP1] dels Estats Units va recomanar el 1999 a tots els estats que exigissin la vaccinació contra la varicel·la a tots els infants tan bon punt entraven a la guarderia o a l’escola primària. Igualment, va recomanar que es vaccinessin els adults i els adolescents més exposats, pel contacte amb nens, i les dones en edat fèrtil no prenyades (totes aquestes recomanacions s’adreçaven lògicament a persones que no havien passat la malaltia).
A Espanya, la vacuna s’inclou en el calendari oficial de vaccinació per a infants.
Hi ha també immunoglobulines contra la varicel·la, és a dir anticossos per defensar-se contra el virus, que cal administrar a persones d’alt risc exposades de fa poc a la malaltia, per exemple als nadons, si la mare va contreure la varicel·la els dies abans del part, o als infants amb problemes immunitaris que han estat en contacte amb malalts.
Com pot evolucionar la malaltia
Sovint, sobretot en els nens, l’evolució de la malaltia és benigna i es guareix sense originar complicacions. Molts anys després d’haver-la passada, poden reaparèixer les erupcions en forma d’herpes zòster, que, en general, són doloroses i es caracteritzen per unes butllofes localitzades en una zona concreta de la pell.
Les complicacions viscerals, com ara la pneumònia o la pulmonia, o la inflamació del cervell o de les meninges són rares en criatures i més freqüents en els adults. La mortalitat és quinze vegades més alta en els adults que en els infants (aproximadament es moren un de cada 3.000 adults afectats).
En les dones gestants la infecció durant el primer trimestre pot ocasionar malformacions al fetus en un petit tant per cent dels casos. Si la infecció es produeix uns quants dies abans del part, el nounat podria patir una forma greu de varicel·la.
En el cas dels pacients amb immunodepressió i els nadons, la malaltia és molt greu.
L’estiu és la temporada perfecta per refrescar-se a l’aigua, sigui en piscines, platges o llacs. No obstant això, és fonamental prendre algunes mesures per evitar accidents i gaudir d’aquestes activitats de manera segura. En aquest article, et deixem alguns consells de seguretat per a l’estiu.
Mesures de seguretat a piscines
Les piscines solen omplir-se de gent en aquests mesos de l’any. Per això, cal parar atenció als següents aspectes:
Supervisió de nens
Nens i nenes a les piscines, sobretot si són petits, no són conscients dels riscos que poden córrer o de les conseqüències de les seves accions. Per això han de ser supervisats de manera constant. El millor és fer torns entre adults i ajudar-se dels serveis de vigilància que hi hagi a la piscina.
Ús d’equips de flotació
En funció de l’edat i les habilitats del menor, caldrà triar un tipus concret de sistema de flotació. Per exemple, les armilles, els maniguets o els flotadors, entre altres. A més d’estar en bon estat, han d’ajustar-se bé abans d’usar-los.
Normes de comportament a la piscina
Per facilitar la convivència cívica amb la resta de persones, cal establir i comunicar normes clares de comportament a la piscina. Algunes regles bàsiques poden incloure no córrer al voltant de la piscina, no empènyer a uns altres a l’aigua, i no bussejar en àrees poc profundes. També pot haver-hi altres específiques del recinte.
Manteniment de la piscina
Per a un estiu segur i sense riscos, l’aigua de la piscina també s’ha de mantenir neta i desinfectada. Si és una piscina oberta al públic, hi haurà personal encarregat d’això. Però si es tracta d’una que tenim a casa, cal revisar els nivells de clor i pH de l’aigua, així com netejar els filtres i retirar qualsevol residu que floti.
Mesures de seguretat a platges
Altres consells de seguretat a l’estiu s’apliquen a les platges. No obstant això, molts són comuns a les piscines, per la qual cosa tots es poden aplicar indistintament als espais aquàtics.
Coneixement de l’entorn
Abans de gaudir d’un dia a la platja, cal informar-se sobre les condicions del lloc, com els corrents, marees i les banderes d’advertiment. També cal identificar les zones segures per nedar i conèixer els possibles perills.
Ús d’armilles salvavides
Com a les piscines, cal utilitzar elements que ajudin a flotar. Però atès que a la mar hi ha corrents, s’ha d’optar per proteccions i mesures de seguretat més avançades, com una armilla, que ha d’estar en bon estat i ajustada al cos del menor.
Protecció solar
La protecció davant els raigs UV evita cremades i problemes de salut relacionats amb l’exposició solar. Cal triar productes amb un factor alt de protecció, però també usar barrets i ulleres de sol. A més, és important mantenir-se hidratat i fer pauses regulars a l’ombra.
Prevenció d’accidents aquàtics
Per evitar l’esgotament i les enrampades mentre es nada, es recomana nedar en companyia i informar sobre els plans a alguna persona de confiança. Prendre descansos regulars i no esforçar-se massa també pot prevenir accidents.
Mesures de seguretat a llacs
Coneixement del llac
Abans de nedar en un llac, és convenient conèixer la seva profunditat i característiques. Per evitar accidents i tenir un estiu segur, identifica zones segures i possibles perills, com vegetació densa o roques submergides.
Ús d’equips de flotació
En activitats com el caiac, el paddle surf i la natació, l’ús d’armilles salvavides és imprescindible. Tria equips adequats per a l’activitat i assegura’t que estiguin en bon estat i correctament ajustats.
Seguretat en activitats recreatives
Durant les activitats anteriors, així com en la pesca o en unes altres que puguin tenir lloc, cal supervisar als qui participin per evitar accidents. La companyia i la vigilància són vitals per mantenir-nos segurs.
Protecció contra organismes d’aigua dolça
Per prevenir infeccions i malalties causades per organismes presents en l’aigua dolça, és recomanable dutxar-se després de nedar i evitar empassar-se aigua del llac.
Supervisió de nens a l’aigua
Encara que ja els esmentem al començament d’aquests consells de seguretat a l’estiu, volem incidir per la seva importància en els relatius als menors.
Normes de seguretat per a nens
Nens i nenes han d’aprendre normes bàsiques de seguretat en l’aigua és essencial. Per exemple, no allunyar-se de la supervisió d’un adult i no córrer prop de l’aigua.
Classes de natació
Inscriure els nens a classes de natació pot proporcionar-los les habilitats necessàries per desenvolupar-se amb seguretat a l’aigua. S’ha de triar un programa adequat per a l’edat i nivell d’habilitat.
Primers auxilis i preparació per emergències
Com que sempre hi ha aspectes que escapen del nostre control, el millor és estar preparats per al que pugui passar.
Coneixement de primers auxilis
Per un estiu segur, l’ideal és aprendre tècniques bàsiques de primers auxilis i RCP. Busca capacitació en organitzacions locals o a la xarxa.
Equip d’emergència
Un kit de primers auxilis per activitats aquàtiques ha d’incloure elements com ara venes, desinfectants, tisores i guants. Mantingues l’equip accessible i en bon estat per utilitzar-lo quan sigui necessari.
Pla d’acció en cas d’emergència
En el pitjor dels escenaris, si es produís un accident, hem de tenir clar què és el que cal fer, com practicar els primers auxilis, avisar a una ambulància o acudir a un hospital. Si ho hem establert prèviament, ens serà més fàcil dur-ho a terme mentre estiguem sota estrès.
Conclusió
Els imprevistos sempre poden ocórrer. Però la millor manera d’evitar-los és prenent precaucions i mesures de seguretat que puguin minimitzar els riscos. Segueix tots aquests consells de seguretat per l’estiu i gaudeix de les vacances.
Ús de cookies
Aquest lloc web fa servir diferents tipus de cookies pròpies i de tercers adreçades a garantir el correcte funcionament del web i la personalització del seu contingut, així com a oferir-li una millor experiència de navegació, ajustada a les seves necessitats i interessos.
Funcionals
Sempre actives
L'emmagatzament tècnic o accés és necessari per al correcte funcionament del lloc web, i permetre funcionalitats com el canvi d'idioma o guardar ajustaments.
Ajustaments
The technical storage or access is necessary for the legitimate purpose of storing preferences that are not requested by the subscriber or user.
Estadístiques
L'emmagatzematge tècnic o l'accés són utilitzats exclusivament amb la finalitat d'analitzar l'ús del lloc web per part dels visitants.L'emmagatzematge tècnic o l'accés són utilitzats exclusivament amb la finalitat d'analitzar l'ús del lloc web.
Màrqueting
L'emmagatzematge tècnic o l'accés són necessaris per crear perfils d'usuari per enviar publicitat o rastrejar l'usuari en un lloc web o en diversos llocs web amb fins de màrqueting similars.